...JANA
JAROŠE
Koho zaujmou přívaly filmů?
Čas od času spatříme na obrazovce kolekci filmů, které natočili studenti
filmových škol. Zdaleka se již nejedná jen o pražskou FAMU, další učiliště
nalezneme ve Zlíně, rovnou dvě dokonce v jihočeském Písku. Většinou jsme
první pokusy začátečníků ve filmařské branži mohli sledovat zásluhou České
televize, nyní se však rozhodla svou troškou (nebo spíše
pořádnou
trochou) přispět do mlýna i Nova. Sesypala rovné tři desítky titulů - ovšem
včetně videoklipů - a nabídla je v šestihodinové přehlídce nazvané Noc
filmových nadějí, jejíž jedinou vadou byla doba vysílání: případný zájemce
si musel počkat do rovné půlnoci z pátka 2. na sobotu 3. 3., aby si pak po
dalších šest hodin mohl vychutnávat více či méně podařené hříčky hrané,
animované, ba vzácně též dokumentární. Převažovala patrná sebestřednost,
někdy pohlcující předmět výpovědi, občas však zablýskl vtipný nápad. Třeba
pohádkový syžet Červené Karkulky vybízí k nesčetným variacím. Nelze zde
vyjmenovávat veškeré pozoruhodné položky, ale možná bychom si mohli
zapamatovat několik jmen: například zlínského studenta Tomáše Hubáčka nebo
„famácké“ posluchače Tomasze Winského a Jiřího Kunsta.
V sobotu 3. 3. večer (na ČT) následoval přímý přenos předávání Českého lva.
Stěží lze tuto akci - mám na mysli jak předávání, tak přenos - považovat za
směrodatnou, o hodnotách oceňovaných filmů toho příliš nevypovídá, zato se
zhlíží ve vlastní šklebné tváři, kterou marně vnucuje jako nebetyčně
zábavnou. Základním neduhem Českých lvů je posedlost oceňováním za každou
cenu; ještě asi nikoho nenapadlo ceny neudělit, pokud se nevyskytne takové
dílo, které by si je bez jediného stínu pochybnosti zasloužilo. Plně se to
týká i Menzelova přepisu Hrabalova románu Obsluhoval jsem anglického krále.
Konečně v neděli 4. 3. - opět na ČT - jsme se mohli aspoň místy zasmát při
sledování (sebe)vražednické hříčky Šťastní sebevrazi. Scenárista Miroslav
Sovják a režisér Igor Chaun sice nevymysleli nic světoborně objevného,
dokonce jsou krotcí i v navozování morbidních cynismů. Směšně neúspěšné
pokusy zprovodit se ze světa znala již němá groteska, která je dovedla
mistrně vypointovat. Ve Šťastných sebevrazích se však syžetová linie
rozplizla a dýchavičně vlekla, autoři nezužitkovali ani vysloveně obrazové
gagy, třeba přiřícení vlaku k oběma hrdinům, kteří se v očekávání konce
pohodlně uvelebili na kolejích. Přesto se toto středometrážní dílko vymyká
ze šedi televizních inscenací, vtipně napsané dialogy a sympaticky odlehčené
herectví Miroslava Táborského a Veroniky Freimanové si své příznivce zajisté
našly.
Autor je filmový a televizní publicista
Foto archiv |