|
![](../../tydenik/obrazky/nad6_sly.gif)
Ivan
Němec, publicista
Se studem a hanbou chodil před mikrofon
Diváci filmových komedií s Vlastou Burianem si asi
vzpomenou, že se vedle této hvězdné postavy často objevoval
také Čeněk Šlégl, herec komických, milovnických i
charakterních rolí, jehož poválečný osud se v lecčems
podobal tomu, co zažil i obdivovaný král komiků. Také Šlégl
byl obžalován a lidovým soudem odsouzen za kolaboraci s
nacisty. Na rozdíl od svého hereckého partnera a principála,
jenž se na divadelní prkna vrátil, stál Šlégl na jevišti
naposledy za okupace. Diváci jej tenkrát vypískali, aby dali
najevo, co si myslí o jeho loajalitě k německým okupantům,
kterou završil vstupem do fašistického hnutí Vlajka.
Značný posun v chápání obrazu tohoto herce, scenáristy a
režiséra, který byl nesčetněkrát vykreslen jako kolaborant a
antisemita, přinesla až kniha Jaromíra Farníka a Radka
Žitného z roku 2009, v níž autoři na základě historických
faktů představili dvě odlišné Šléglovy tváře, a aniž by
snižovali jeho vinu, osvětlili důvody, jež vedly k jeho
pronacistickému postoji. Zkrácené pojmenování této knihy se
stalo názvem dokumentárního pořadu Čeněk Šlégl: Tedy dobře,
vyřízeno!, jenž měl premiéru 19. dubna na Dvojce. Autorem
dokumentu, inspirovaného zřejmě touto životopisnou
publikací, byl dramaturg Jan Sedmidubský, jenž podobná
témata zpracoval již nejednou.
V expozici pořadu zaznívají fakta ze Šléglovy biografie i
vysvětlení, jak kniha vznikala. Jádro Sedmidubského
dokumentu pak spočívá v rozhovorech se Šléglovou vnučkou,
dvaasedmdesátiletou vitální dámou, která od roku 1967 žije v
domě na okraji Vídně. Před Zuzanou Poulicek rodiče dědečkův
osud utajili, takže se jí odkryl až po vydání knihy. Teprve
nyní, opřena o vzpomínky z rodinného archivu, může pomoci
zpřesňovat kruté zákruty smutné cesty, po níž se za okupace
ubíral Čeněk Šlégl. Z dokumentu postupně vychází najevo, že
známý herec, který se až do mnichovské dohody choval jako
uvědomělý vlastenec, začal za protektorátu své pronacistické
postoje dovedně předstírat, protože tak chtěl před nacisty
zachránit ohrožený život své jediné dcery Blanky, nedávno
provdané za židovského manžela, která právě porodila
židovskou dcerku Zuzanu. Obětoval proto svou národní i
lidskou čest, jakož i svůj herecký život, aby své nejbližší
zachránil z rukou gestapa.
„Věřil jsem, že když se mi podaří přelstít „ochránce“, tak
pomohou, když bude nejhůře; žádali však protiúčet, jímž měl
být rozhlas, a tak se studem v duši a s hanbou na čele
chodil jsem před mikrofon…“ Tato Šléglova slova se vztahují
také ke známému rozhlasovému skeči Hvězdy nad Baltimore, v
němž s Vlastou Burianem parodovali osobnosti naší exilové
londýnské vlády. Zatímco Burianovi se z tohoto úvazku
podařilo rychle vycouvat, natočil jeho partner těchto
posměšných dílů jedenáct. Šléglův trpký příběh dotváří obraz
člověka, který za svou rozporuplnou vinu trpěl bídou a
osamělostí do konce života.
Dokument Jana Sedmidubského tvoří střídající se rozhovory,
komentáře a citace Šléglových zápisků, které jsou prokládány
úryvky dialogů z filmových a rozhlasových archivních
nahrávek spolu s podkresem příslušné filmové a dobové hudby.
Nemyslím si, že se pořad stává autentičtějším dokumentem,
když se některé rozhovory natáčejí na rušné ulici, takže
slova občas překryje dopravní mumraj. A za úvahu rovněž
stojí, zda „čisté“ slovo komentáře je třeba podbarvovat
hudbou nebo nahrávkou archivního dialogu, aby dokument
působil „živěji“. Soudím, že sílu a účinek dokumentu tvoří
především dokumentární fakta. A těch bylo, pánbu zaplať,
dost. Málo bylo naopak informací o spolutvůrcích pořadu. Asi
by se slušelo uvést v programu a na webových stránkách ČRo,
kdo dokument natočil a kdo v něm účinkoval. |